Щоб зрозуміти, наскільки її обожнювали, досить згадати фільм «Москва сльозам не вірить». Пам'ятайте, як провінціалки Катя і Люда стоять в натовпі біля червоної доріжки, по якій йдуть корифеї вітчизняного кінематографа? І раптом героїня Ірини Муравйової захоплено верещить: «Ой, Конюхова! Обожнюю! » Дійсно, саме такі емоції викликала вона у радянських громадян в ті роки. До речі, довгий час критики обговорювали питання: хто ця жінка, яка зображала кінозірку у фільмі Володимира Меньшова? Вона дуже схожа на оригінал, але це явно не сама артистка, адже на той момент їй було вже сорок вісім років, а в кадрі - молода жінка. Точь-в-точь Тетяна Георгіївна в шістдесяті роки. Розглядалися дві версії. За однією - двійника дуже довго шукали по всій країні, а по інший - в цьому образі постала молодша сестра актриси. І нікому не могло прийти в голову, що в кадрі була справжня Тетяна Конюхова, власною персоною! І виглядала вона разюче не завдяки старанням гримерів, а завдяки любові. «Це почуття омолоджує краще за всяку косметики, - запевняє актриса. - А ще треба жити повним життям і приймати її з усіма радощами і бідами ». Мабуть, цим принципом вона слід з самого дитинства.
- Мені не раз доводилося чути про ваші українське коріння. А між тим, якщо різні енциклопедії не брешуть, то ви уродженка Ташкента ...
Тетяна Конюхова: «Мої батьки - вихідці з України. Тому я не можу відокремлювати себе від цього народу, його культури і традицій, які мені не менш близькі, ніж російські. Але познайомилися батько і мама, як не дивно, саме в Середній Азії. Мій тато був військовим, і у напрямку ЦК Компартії республіки його відправили в Узбекистан. Мама там виявилася з волі випадку: вона рано осиротіла, і турботу про неї взяла на себе її старша сестра, чоловік якої був видним партійним чиновником, і його призначили на роботу в Ташкент ».
- Багато офіцерів тих часів не уникли репресій. Вашу сім'ю теж торкнулося це горе?
Тетяна: «Можна сказати, що біда обійшла нас стороною. Папу заарештовували, і він перебував у в'язниці, але, на щастя, недовго. Як то кажуть, ми відбулися легким переляком. У порівнянні з тим, що пережили інші наші співгромадяни в період терору, нам пощастило. Але почуття відчаю, коли твого рідного забирають з дому, коли переживаєш за його долю і відчуваєш біль від невідомості, мені добре знайоме, хоча я тоді була ще дуже маленькою ».
- Тобто про дитинство залишилися не самі променисті спогади?
Тетяна: «Ні в якому разі. Ці роки запам'яталися не тільки смутком, але і радістю, ласкою і батьківською любов'ю. У мене був старший брат Ігор. На жаль, він дуже рано помер. Це справжня трагедія для сім'ї - втратити дитину. А після його смерті на світ з'явилася моя молодша сестричка Роксана. Це щастя! Не можна все ділити на чорне і біле - в житті, незалежно від тво-його віку, знаходиться місце і того й іншого. Не кажучи вже про те, що фарб у долі ціла палітра. Тому на пам'ять з тих років частіше приходить все-таки гарне ».
- У вас досить бойовий характер. Він сформувався ще в ті часи?
Тетяна: «У дитинстві я більше дружила з хлопчиками, і характер був невгамовний. Пам'ятаю, якось ми збиралися в гості, і мама одягла на мене чарівне плаття з мереживами. І поки вона сама приводила себе в порядок, я побігла на вулицю до своїх приятелів, які в той момент місили ногами солому з гноєм, так званий саман, і не замислюючись підключилася до цього заняття. Можете уявити, у що перетворився мій вихідний наряд! Звичайно, мені за це попало. Так що я завжди була жвавою дівчинкою, а ще дуже незалежною. Батькам часто доводилося чути від мене: "Я сама!" І крім слів я справою доводила свою самостійність. І до сих пір проблеми намагаюся вирішувати, не вдаючись до сторонньої допомоги. Мені так легше, звичніше, не хочеться обтяжувати інших людей ».
- Домашні не здивувалися, дізнавшись, що ви збираєтеся стати актрисою?
Тетяна: «Вони не були проти, але, як мені здається, не вірили в таку можливість. Складно їм було уявити мене в одному ряду з Любов'ю Орловою, Мариною Ладиніної і Валентиною Сєрової. (Сміється.) У той час ми жили вже в Прибалтиці, куди батька перевели служити. Пам'ятаю, проводжаючи мене в Москву до ВДІКу, він сказав: "Не приймуть - не переймайся. Ми чекаємо тебе додому. Повертайся ". Але я не повернулася, так як з першої ж спроби вступила. Хоча в чомусь ця моя поїздка була авантюрою. Зараз навіть страшно уявити - вирушила до столиці, не маючи там ні знайомих, ні родичів, з собою тільки дві сукні. Одне, в якому я постала перед приймальною комісією, моя матуся пошила мені спеціально на випускний. Друге, бордового кольору, так і залишилося лежати у валізі ».
- Будучи студенткою третього курсу, ви дебютували в кіно. І відразу головна роль в кінокартині «Майська ніч, або Утоплена» Олександра Роу. Чи це не успіх?
Тетяна: «Це і удача, і розчарування. Зніматися мені сподобалося, тим більше у такого чудового режисера. І зіграла я начебто непогано. А ось на озвучании фільму виникли проблеми. У мене ніяк не виходило зробити все правильно. В результаті, помучитися зі мною, запросили іншу актрису, більш досвідчену. Так що в "Травневій ночі" ви чуєте не мій голос. Звичайно ж, мене те, що трапилося засмутило. Причому від досади я навіть подумувала, чи не змінити професію. Потім, взявши себе в руки, поміркувавши, я прийшла до висновку: якщо не виходить, значить, щось упустила на заняттях, тому й не вистачає майстерності. І я вирушила до ректора ВДІКу з проханням залишити мене на другий рік. Він був надзвичайно вражений, почувши моє побажання. Думаю, навряд чи в стінах цього вузу коли-небудь - до мене або після - хтось із студентів озвучував таке. Але мені вдалося аргументувати необхідність даного рішення, мені пішли назустріч, і так я стала второгодніцей. Що, безсумнівно, пішло мені на користь ».
- У ті ж роки ви познайомилися з першим чоловіком, Валерієм Кареном, і досить швидко вийшли за нього заміж. Це ваша перша любов?
Тетяна: «Перше кохання у мене, як, напевно, і у більшості, трапилася ще в шкільні роки. Я вчилася тоді в дев'ятому класі, і до нас прийшов новачок Артур. Я і моя подружка Людмила закохалися в нього з першого погляду. Йому це лестило, і він довго не міг вибрати одну з нас. Через рік, правда, почав доглядати за мною. До сих пір пам'ятаю той вечір, коли Артур проводжав мене додому і вперше поцілував в губи. А ось на випускному вечорі мій любити-ний переметнувся до Люди. Більше я з ним не зустрічалася. Так перше почуття закінчилося розчаруванням. Потім якийсь час я була захоплена молодою людиною з операторського факультету. Але, як виявилося, до нього відчувала почуття моя найкраща подруга. Я вирішила поступитися їй дорогу. І незабаром втратила інтерес до цього хлопчині, адже на зйомках фільму "Доля Марини" я познайомилася з Леонідом Биковим і, можна сказати, відразу пропала. Над тим, вільний він чи ні, я навіть не замислювалася. У нас закрутився справжній роман. Правда, до ліжка не дійшло. Від своєї подруги я дізналася, що дружина Льоні чекає дитину. Вирішивши не розбивати сім'ю, я припинила наші відносини. Незабаром почався новий етап мого життя, пов'язаний з Валерієм, який підкорив мене своїми залицяннями. Перед ним я не змогла встояти. Він став моїм першим чоловіком, і коли зробив мені пропозицію, я не замислюючись погодилася. Але наша сімейне життя не протривала і пари місяців. Напевно, з самого початку наш шлюб був приречений. Що говорити, якщо під час весільного торжества свекруха сказала синові: "Вона тебе не любить". Може бути, словами родичів і лжедрузей підігрівалися його підозри. Якось раз, коли я була на зйомках в іншому місті, Валера несподівано приїхав до мене в готельний номер і ... влаштував обшук: шукав мого коханця, який існував лише в його уяві. Та й до професії теж ревнував. Якщо опинявся на майданчику, вимагав, щоб моя увага була повністю присвячено тільки йому одному, ні про яку роботу не могло бути й мови. Його це ображало. Не здивуюся, якщо через якийсь час він зажадав би відмови від кар'єри з мого боку. Я не стала чекати такого розвитку подій, тим більше що мене ображали необгрунтовані підозри, і запропонувала йому розлучитися ».
- З другим чоловіком, Борисом Венгеровський, розійшлися теж через його ревнощів?
Тетяна: «Ні. Можливо, це почуття йому, як і кожному чоловікові, знайоме, але він виду не подавав. Навпаки, бажання розлучитися у мене з'явилося через нерозуміння, яке межувало з байдужістю. А починалося все яскраво і добре. Хоча мені складно зараз сказати, чи була це любов або ж просто шалена пристрасть. Знаєте, як удар струму, мурашки аж по всьому тілу від одного дотику і погляду. Ми одружилися, коли я вчилася на п'ятому курсі. Але на той час уже часто знімалася і стала відомою артисткою. Тому пропозиції нових ролей йшли з усіх боків. Працювала багато, як віл. Втомлювалася, повертаючись додому, потребувала моральної підтримки, в віддушини, але не знаходила бажаного. Тим більше що мені довелося зробити кілька абортів, щоб продовжити кар'єру. А ви ж розумієте, як після такого кроку, навіть усвідомленого, внутрішньо переживає жінка. І адже ні разу Борис мене не зупинив, не сказав, що хотів би зберегти дитину. І в якийсь момент я зрозуміла, що більше не хочу, а головне - не можу жити з цим чоловіком. Попросила розлучення, а він не особливо опирався мого рішення ».
- Ваші перший і другий чоловіки - випускники ВДІКу, де ви і познайомилися. Але третій чоловік, з яким ви знайшли сімейне щастя, Володимир Кузнєцов, - спортсмен. Як перетнулися ваші шляхи?
Тетяна: «Наша перша зустріч була кумедною. Сталося це в Києві, де я перебувала у відрядженні. Повертаюся ввечері в готель, і мені повідомляють, що треба перебратися в інший номер, так як на поверх, де я проживаю, заселять легкоатлетів. Я, втомлена, розлютило, кидаю речі у валізу і насилу волоку його по коридору. Назустріч мені йде молодий чоловік і як справжній джентльмен, бачачи даму з непідйомним вантажем, пропонує допомогу. Я, зрозумівши, що переді мною один з тих, через кого мене змусили переїжджати, ображено відмовилася, навіть щось різке відповіла. Вражаюче, але Володя мене навіть не впізнав в той момент, хоча, як мені розповідали потім його друзі, Тетяна Конюхова була його улюбленою актрисою. А через кілька місяців, перебуваючи в Сочі, я прогулювалася з драматургом Миколою Ердманом і зустріла чоловіка Тані Пилецкой (з Татой ми подружилися, працюючи над картиною "Різні долі"). З ним був чоловік, в якому я без праці дізналася київського незнайомця. І чому я була вражена, так це його красі. Наскільки ж я була роздратована тією історією в готелі, що відразу цього не помітила! Мій супроводжуючий відлучився в туалет, і Костя Пілецький, скориставшись тим, що я залишилася одна, підвів до мене свого приятеля: "Знайомтеся, це Володимир Кузнєцов, майстер спорту з метання списа". Представив нас один одному і тут же зник. Володя, не втрачаючи часу, запросив мене в ресторан. Повернувшись на Батьківщину Ердман був вкрай незадоволений появою суперника, навіть став нравоучітельствовать: "Непристойно приставати до чужих жінкам". На що Кузнецов відповів: "В Іспанії вважається так: якщо жінку залишають в суспільстві одну - значить, вона вільна". (Сміється.) Це чоловік всього мого життя. Ми одружилися, а незабаром, коли я почала зніматися в кінокартині "Кар'єра Діми Горіна", дізналася, що вагітна. Але на цей раз відмовлятися від щастя материнства не стала. Причому цю дитину однаково бажали і я, і чоловік ».
- Будь-який, хто бачив цей фільм, зараз буде вражена. У кадрі не видно, що ви перебуваєте в цікавому положенні. Або ж ви працювали тільки перші місяці?
Тетяна: «Я знімалася майже до самих пологів. Але в знімальній групі про те, що я чекаю малюка, знали одиниці. Зовні це було майже непомітно. Навіть актори, мої партнери по майданчику, про це не здогадувалися ».
- У тому числі і Володимир Висоцький. Подейкують, що він за вами намагався доглядати в той час ...
Тетяна: «Це правда. Я тоді була вже відома артистка, а він - актор-початківець, тільки-тільки після інституту. Ми зустрілися в Ужгороді, на стрічці "Кар'єра Діми Горіна". Спочатку він мені сильно не сподобався. Навколо нього збилася своя компанія, яка ввечері сідала за чаркою, вони щось наспівували під гітару. Пам'ятаю, сиджу я в гримерці, засмучена: не йде у мене сцена, не виходить так, як треба. А тут молодий колега, з яким ми на той момент були ледве знайомі, запитує: "Танечка, а що ж ви ввечері до нас на посиденьки не заходьте?" І я дуже різко відповіла: "Не люблю блатні пісні". До сих пір собі цих слів пробачити не можу. Навіть адже не чула, що там виконують. Але, мабуть, асоціація така: якщо гітара - значить, блатняк або дворове щось. Володя від цих моїх слів стиснувся так, ніби його вдарили. А на наступний день у нас спільний епізод, в якому його герой пристає до мене. Почувши, що йому належить робити, Висоцький заявив: "тискати Тетяну Конюхову? Ні в якому разі! Не буду! "І його в прямому сенсі слова змушували це робити в кадрі. Як виявилося, він боявся, що я можу сприйняти його палкі обійми, які мені неприємні, як маленьку помсту з його боку, адже тільки напередодні я так невтішно відгукнулася про його творчості. (Сміється.) Взагалі Володі на тих зйомках дісталося. Якось знімали сцену, де герой Олександра Дем'яненко повинен вдарити його по обличчю. А Саша адже боксом багато років займався ... Знімали дев'ять дублів. І як не старався Дем'яненко пом'якшити удари, все одно Висоцький пішов з майданчика "розмальований". Правда, і мені довелося помучитися тоді. Я повинна була стрибнути перед камерою в сніг. Думаю: яка дурниця, висота-то невелика! Роблю стрибок, а там виявився лід. Вдарилася сильно. Через це потім у мене були важкі пологи ».
- У пологовий будинок вирушили прямо з майданчика?
Тетяна: «Ні. Коли підійшов термін, я вже була вдома, в Москві. Але вирішила, що хочу народжувати тільки поруч з мамою, тобто в Ризі. У ті роки взяти квитки на потяг чи літак було непростим завданням, а вже напередодні від'їзду і зовсім немислимо. Тому я сама сіла за кермо автомобіля і поїхала в Прибалтику. Прибула туди якраз вчасно. Якби якась затримка трапилася в дорозі, народжувала б на дорозі. Коли акушер дізнався, яким чином я до них добиралася, він дару мови позбувся. (Сміється.) І дев'ятнадцятого липня, в день народження Володимира Маяковського, на світ з'явився мій син Сергій. Зараз йому вже п'ятдесят два роки. Він мені подарував чудову внучку Оленьку, їй зараз двадцять два ».
- З народженням сина ви стали менше грати в кіно ...
Тетяна: «Так. Це пов'язано з бажанням більше часу присвячувати родині - чоловікові і синові. Все-таки зйомки найчастіше проходили в експедиціях, далеко від дому. Як правило, були вони дуже тривалими. Тоді робота над фільмом займала значно більше часу, ніж зараз. Місце кінематографа в моєму житті зайняв театр, який дозволяв залишатися матір'ю і дружиною. Про незіграні ролі я ніколи не шкодувала ».
- Але ж серед них були по-справжньому зіркові образи. У фільмах «Карнавальна ніч», «Летять журавлі» ...
Тетяна: «Від цих пропозицій я відмовилася значно раніше і з іншої причини. Я готувалася зіграти Дашу в фільмі Григорія Рошаля "Ходіння по муках". Про таку роботу будь-яка актриса може тільки мріяти! Знаючи, що буду зайнята на цій стрічці, я відмовляла іншим режисерам, незважаючи на їх умовляння. В результаті в "Летять журавлі" запросили Тетяну Самойлову, а на "Карнавальна ніч" я сама порадила Ельдару Рязанову спробувати Люсю Гурченко. Свою ж заповітну роль я так і не отримала. Дружина Рошаля приревнувала його до мене і сказала подрузі, що вона зробить все можливе і неможливе, але Конюхова в стрічці по Олексію Толстому не буде. Є такі дамочки - хоч навиворіт вивернутися, але доб'ються того, що їм треба, від своєї половини. Кажуть, вона чоловіка пиляла і переводила кілька місяців, поки він не здався і не взяв в картину іншу артистку. А я про це дізналася самої останньої, коли вже почалися зйомки. Ця історія мене сильно поранила. І не тільки через ошуканих надій, а й тому, що я не люблю інтриг, мені вони здаються чимось дрібним, ницим, негідним. Противно стає ».
- Ваш чоловік Володимир став для вас опорою. Скільки ви прожили разом?
Тетяна: «Двадцять сім років. До тих пір, поки смерть не розлучила нас ... Йому тоді було всього п'ятдесят чотири роки. Що це за вік для чоловіка ?! Ще зовсім молода людина ... У квітні 1986 року з'явилися перші симптоми хвороби, почалося все з того, що він втратив свідомість. Далі стали з'являтися інші тривожні дзвіночки. В результаті обстеження вердикт: онкологія. Лікарі відразу мені сказали: "Сподіватися марно. Наука безсила. Він скоро помре ". Але я не могла в це повірити. Намагалася боротися. Показувала Володю доктору, який оперував Володимира Івашова, чудового артиста і дружина Світлани Світличної. І якщо йому лікування допомогло - він прожив ще двадцять років, то моєму Володю легше не стало. У серпні він помер. З цього моменту моє життя розділилася на дві частини - до і після його смерті. Довгий час прийти в себе не могла, плакала постійно, стан був пригнічений, здавалося, я ніколи вже не зможу встати на ноги. І це незважаючи на те, що поруч був син, який мене підтримував і щосили намагався допомогти мені подолати це горе і що послідувала за ним апатію ».
- Як вдалося подолати цей стан?
Тетяна: «Вимушено. Згадуючи останні місяці життя Володі, я раптом подумала про те, скільки ми напозичали грошей на лікування. Їх треба було віддавати. Не люблю неповернених боргів, це як камінь на шиї. Ось і довелося крутитися, щось продавати, повертатися до роботи, зніматися і виступати з концертами і творчими зустрічами. Так поступово я вчилася жити заново ».
- Ви зараз багато працюєте в кіно, на сцені, ще й викладаєте. Як все встигаєте?
Тетяна: «Спозаранку встаю і за північ лягаю спати. (Сміється.) Керуючись, кручуся. Щодня з дому виходжу рано вранці, а повертаюся не раніше десятої вечора. Не можу сказати, що так жити просто. Все-таки мені вісімдесят і два роки. Але це постійний рух і є життя ».
- Що б ви змінили в своєму минулому, якби була така можливість?
Тетяна: «Нічого. Все, що зі мною відбувалося, цінно, навіть ті події, яких на перший погляд хотілося б уникнути. Всі ці радості, печалі, перемоги, поразки, успіхи, помилки складають мою біографію, мою історію. Вони мені дороги такими, які є. Сподіваюся, що і через рік я вам скажу те ж саме ».